Scrisoare de retragere din juriul final
sau
Despre consensul minim

Invitaţia oficială de a face parte din juriul final UNITER am primit-o în prima săptămână a lunii martie, fiind contactat telefonic de domnul Ion Caramitru. Am acceptat invitaţia, fiind desigur conştient de faptul că a face parte din juriul UNITER, oricare de altfel, juriul de nominalizare sau juriul final, înseamnă, pentru mine cu siguranţă, o onoare, iar a da curs invitaţiei, o responsabilitate profesională şi morală deosebită. Înainte ca preşedintele UNITER să fi anunţat public, în mod oficial componenţa juriul final, am plecat în SUA, pe data de 12 martie, şi m-am întors pe 1 aprilie, având promisiunea fermă a organizatorilor că voi putea vedea toate spectacolele nominalizate până la 23 aprilie,  data Galei Premiilor UNITER 2007. La întoarcere, chiar în momentele imediate de după aterizare, m-a întâmpinat o situaţie cu totul diferită, situaţie de altfel prevestită de unele mesaje primite prin e-mail la New York.  Mă simt constrâns să fac următoarea precizare: 
	Condiţia ca activitatea unui juriu să se considere justificată, este cea a unui consens minim, dar absolut necesar al „breslei”. Consensul, repet minim, se referă, ori ar trebui să se refere în mod univoc la cel mai important element al vieţii teatrale, şi anume actul teatral în sine, spectacolul de teatru mai precis. Ce altceva ar însemna un vot al unui membru al juriului, decât intenţia promovării valorilor estetice întrupate în spectacolul teatral? Discuţiile pătimaşe în spaţiul public pe marginea nominalizărilor, anunţurile de retragere din competiţie a celor nominalizaţi, contestarea, îndreptăţită sau nu, a componenţei juriului final vorbesc de instaurarea unui climat de suspiciuni în care deciziile, oricare ar fi ele, se interpretează şi auto-interpretează ca fiind inevitabil tendenţioase, expresia mai degrabă a luptei dintre diferitele grupuri de influenţă, şi nicidecum o opţiune liberă a membrilor desemnaţi. 
	Presiunile la care am fost şi sunt supus în aceste zile, de când m-am întors în ţară, insinuările şi chiar teoriile de conspiraţie de un infantilism surprinzător în legătură cu sarcinile mele în juriul final, nu sunt desigur normale. Normalitatea în această privinţă ar însemna discuţii deschise, profesionale şi, accentuez, de bună credinţă despre spectacolele nominalizate, şi, de ce nu, despre cele rămase nenominalizate.  Anul acesta atmosfera instaurată seamănă cu cea a unei judecăţi de apoi sau, mai degrabă, cu un război civil al făcătorilor de teatru, şi nicidecum nu ne aminteşte că ar fi vorba de sărbătoarea anuală a vieţii teatrale din România. 
	Nu mă consider un luptător, nici nu sunt, şi, fiind vorba de arta cea mai perisabilă posibilă, teatrul, nici nu consider că ar trebui să fiu.   
	Aş dori să evit orice accent patetic cu putinţă atunci când afirm că în 2007 s-a ajuns la un capăt de drum, la o răscruce cel puţin, şi, poate, la sfârşitul unei epoci în viaţa premiilor anuale UNITER. Am intrat într-o perioadă confuză, a valorilor în primul rând, perioadă în care protagoniştii vieţii teatrale româneşti nu mai sunt spectacolele care merită să fie analizate, ci combatanţii diferitelor tabere ce definesc identitatea unora împotriva altora. Trebuie să ştii cine cu cine e aliat ca să nu devii nici clovnul scenei politicii teatrale, şi nici unealta în mâna celora ce vor să te folosească pentru cauza unui adevăr dincolo de singurul ce contează în teatru, şi care se produce în spaţiul nelimitat al scenei, şi care ar trebui descris şi analizat cu un limbaj specific discursului estetic şi nu al războaielor. Cu tot efortul pe care l-am depus în ultimele săptămâni, nu mă regăsesc de fel pe această scenă a polemicilor deasupra şi dincolo teatru.   
	Va fi nevoie, cred, de o discuţie publică profundă, şi nu sub constrângerea atât de apăsătoare a timpului şi a nevoii de a triumfa, situaţie în care ne aflăm acum. O discuţie despre o nouă formulă de acordare a premiilor, de un nou mod de a instituţionaliza promovarea valorilor în teatru. Nu văd, acum, posibilitatea să-mi accentuez această părere pe altă cale decât anunţându-mi hotărârea de a mă retrage din juriul final. Am ajuns la convingerea nicidecum îmbucurătoare că îndeplinindu-mi atribuţia de membru al juriului final voi perpetua la rându-mi o situaţie de fapt în care, spre exemplu, retragerile din competiţie să fie acceptate fără repercusiuni asupra desfăşurării acordării premiilor. Sunt conştient de faptul că decizia mea de ultimul moment va îngreuna sarcina senatului Uniunii Teatrale din România de a duce la bun sfârşit  Gala 2007, dar doresc să afirm prin aceasta că nu am găsit calea spre acest „bun sfârşit”, prin care un premiu acordat de juriul final va putea fi considerat cu adevărat prestigios.    

Cluj
13.04.2007

Visky András